Marku.
6.
I otišavši odande, dođe u svoj zavičaj. A doprate ga učenici. 
I kada dođe subota, poče učiti u sinagogi. I mnogi što su ga slušali preneraženi govorahu: “Odakle to ovome? Kakva li mu je mudrost dana? I kakva se to silna djela događaju po njegovim rukama? 
Nije li ovo drvodjelja, sin Marijin, i brat Jakovljev, i Josipov, i Judin, i Šimunov? I nisu li mu sestre ovdje među nama?” I sablažnjavahu se o njega. 
A Isus im govoraše: “Nije prorok bez časti doli u svom zavičaju i među rodbinom i u svom domu.” 
I ne mogaše ondje učiniti ni jedno čudo, osim što ozdravi nekoliko nemoćnika stavivši ruke na njih. 
I čudio se njihovoj nevjeri. Obilazio je selima uokolo i naučavao. 
Dozva dvanaestoricu te ih poče slati dva po dva dajući im vlast nad nečistim dusima. 
I zapovjedi im da na put ne nose ništa osim štapa: ni kruha, ni torbe, ni novaca o pojasu, 
nego da nose samo sandale i da ne oblače dviju haljina. 
I govoraše im: “Kad uđete gdje u kuću, u njoj ostanite dok ne odete odande. 
Ako vas gdje ne prime te vas ne poslušaju, iziđite odande i otresite prah ispod svojih nogu njima za svjedočanstvo.” 
Otišavši, propovijedali su obraćenje, 
izgonili mnoge zloduhe i mnoge su nemoćnike mazali uljem i oni su ozdravljali. 
Dočuo to i kralj Herod jer se razglasilo Isusovo ime te se govorilo: “Ivan Krstitelj uskrsnuo od mrtvih i zato čudesne sile djeluju u njemu.” 
A drugi govorahu: “Ilija je!” Treći opet: “Prorok, kao jedan od proroka.” 
Herod pak na to govoraše: “Uskrsnu Ivan kojemu ja odrubih glavu.” 
Herod doista bijaše dao uhititi Ivana i svezati ga u tamnici zbog Herodijade, žene brata svoga Filipa, kojom se bio oženio. 
Budući da je Ivan govorio Herodu: “Ne smiješ imati žene brata svojega!”, 
Herodijada ga mrzila i htjela ga ubiti, ali nije mogla 
jer se Herod bojao Ivana; znao je da je on čovjek pravedan i svet pa ga je štitio. I kad god bi ga slušao, uvelike bi se zbunio, a rado ga je slušao. 
I dođe zgodan dan kad Herod o svom rođendanu priredi gozbu svojim velikašima, časnicima i prvacima galilejskim. 
Uđe kći Herodijadina i zaplesa. Svidje se Herodu i sustolnicima. Kralj reče djevojci: “Zaišti od mene što god hoćeš i dat ću ti!” 
I zakle joj se: “Što god zaišteš od mene, dat ću ti, pa bilo to i pol mojega kraljevstva.” 
Ona iziđe pa će svojoj materi: “Što da zaištem?” A ona će: “Glavu Ivana Krstitelja!” 
I odmah žurno uđe kralju te zaište: “Hoću da mi odmah dadeš na pladnju glavu Ivana Krstitelja!” 
Ožalosti se kralj, ali zbog zakletve i sustolnika na htjede je odbiti. 
Kralj odmah posla krvnika i naredi da donese glavu Ivanovu. On ode, odrubi mu glavu u tamnici, 
donese je na pladnju i dade je djevojci, a djevojka materi. 
Kad za to dočuše Ivanovi učenici, dođu, uzmu njegovo tijelo i polože ga u grob. 
Uto se apostoli skupe oko Isusa i izvijeste ga o svemu što su činili i naučavali. 
I reče im: “Hajdete i vi u osamu na samotno mjesto, i otpočinite malo.” Jer mnogo je svijeta dolazilo i odlazilo pa nisu imali kada ni jesti. 
Otploviše dakle lađom na samotno mjesto, u osamu. 
No kad su odlazili, mnogi ih vidješe i prepoznaše te se pješice iz svih gradova strčaše onamo i pretekoše ih. 
Kad iziđe, vidje silan svijet i sažali mu se jer bijahu kao ovce bez pastira pa ih stane poučavati u mnogočemu. 
A u kasni već sat pristupe mu učenici pa mu reknu: “Pust je ovo kraj i već je kasno. 
Otpusti ih da odu po okolnim zaseocima i selima i kupe sebi što za jelo.” 
No on im odgovori: “Podajte im vi jesti.” Kažu mu: “Da pođemo i kupimo za dvjesta denara kruha pa da im damo jesti?” 
A on će im: “Koliko kruhova imate? Idite i vidite!” Pošto izvidješe, kažu: “Pet, i dvije ribe.” 
I zapovjedi im da sve, u skupinama, posjedaju po zelenoj travi. 
I pružiše se po sto i po pedeset na svaku lijehu. 
On uze pet kruhova i dvije ribe, pogleda na nebo, izreče blagoslov pa razlomi kruhove i davaše učenicima da posluže ljude. Tako i dvije ribe razdijeli svima. 
I jeli su svi i nasitili se. 
I od ulomaka nakupiše dvanaest punih košara, a i od riba. 
A jelo je pet tisuća muškaraca. 
On odmah prisili učenike da uđu u lađu i da se prebace prijeko, prema Betsaidi, dok on otpusti mnoštvo. 
I pošto se rasta s ljudima, otiđe u goru da se pomoli. 
Uvečer pak lađa bijaše posred mora, a on sam na kraju. 
Vidjevši kako se muče veslajući, jer im bijaše protivan vjetar, oko četvrte noćne straže dođe k njima hodeći po moru. I htjede ih mimoići. 
A oni, vidjevši kako hodi po moru, pomisliše da je utvara pa kriknuše. 
Jer svi su ga vidjeli i prestrašili se. A on im odmah progovori: “Hrabro samo! Ja sam! Ne bojte se!” 
I uziđe k njima u lađu, a vjetar utihnu. I veoma se, prekomjerno, snebivahu; 
još ne shvatiše ono o kruhovima, nego im srce bijaše stvrdnuto. 
Pošto doploviše na kraj, dođu u Genezaret i pristanu. 
Kad iziđu iz lađe, ljudi ga odmah prepoznaju 
pa oblete sav onaj kraj. I počnu donositi na nosilima bolesnike onamo gdje bi čuli da se on nalazi. 
I kamo bi god ulazio - u sela, u gradove, u zaseoke - po trgovima bi stavljali bolesnike i molili ga da se dotaknu makar skuta njegove haljine. I koji bi ga se god dotakli, ozdravljali bi. 
