Jobu.
12.
Job progovori i reče: 
“Uistinu, vi ste cvijet naroda, sa vama će izumrijeti mudrost. 
Al' i ja znam k'o i vi misliti, ni u čemu od vas gori nisam: tko za stvari takve ne bi znao? 
Prijateljima sam svojim ja na podsmijeh što zazivam Boga da mi odgovori! Na podsmijeh ja sam - pravednik neporočan! 
Prezirat' je nesretnika - sretni misle, udariti treba onog što posrće! 
Dotle su na miru šatori pljačkaša, izazivači Boga žive bezbrižno kao da Boga u šaci svojoj drže! 
Ali pitaj zvijeri, i poučit će te; ptice nebeske pitaj, i razjasnit će ti. 
Gušteri zemlje to će ti protumačit', ribe u moru ispripovjedit će ti. 
Od stvorenja sviju, koje ne bi znalo da je sve to Božja ruka učinila?! 
U ruci mu leži život svakog bića i dah životvorni svakog ljudskog tijela. 
Zar uhom mi ne sudimo besjedu k'o što kušamo nepcem okus jela? 
Sjedine mudrost donose čovjeku, a s vijekom dugim umnost mu dolazi. 
Ali u Njemu mudrost je i snaga, u Njemu savjet je i sva razumnost. 
Što razgradi, sagradit neće nitko, kog zatvori, nitko ne oslobađa. 
Ustavi li vodu, suša nastaje; pusti li je, svu zemlju ispremetne. 
Jer u njemu je snaga i sva mudrost, njegov je prevareni i varalica. 
On savjetnike lišava razbora, suce pametne udara bezumljem. 
On otpasuje pojas kraljevima i užetom im vezuje bokove. 
On bosonoge tjera svećenike i mogućnike sa vlasti obara. 
On diže riječ iz usta rječitima i starcima pravo rasuđivanje. 
On sasiplje prezir po plemićima i junacima bedra raspasuje. 
On dubinama razotkriva tmine i sjenu smrtnu na svjetlo izvodi. 
On diže narod pa ga uništava, umnoži ga a potom iskorijeni. 
On zaluđuje vladare naroda te po bespuću lutaju pustinjskom 
i pipaju u tmini bez svjetlosti glavinjajući poput pijanaca. 
