Jobu.
4.
Tad prozbori Elifaz Temanac i reče: 
“Možeš li podnijeti da ti progovorim? Ali tko se može uzdržat' od riječi! 
Eto, mnoge ljude ti si poučio, okrijepio si iznemogle mišice; 
riječju svojom klonule si pridizao, ojačavao si koljena klecava. 
A kad tebe stiže, klonuo si duhom, na tebe kad pade, čitav si se smeo! 
Zar pobožnost tvoja nadu ti ne daje, neporočnost tvoja životu ufanje? 
TÓa sjeti se: nevin - propade li kada? Kada su zatrti bili pravednici? 
Iz iskustva zborim: nesrećom tko ore i nevolju sije, nju će i požeti. 
Od daha Božjega oni pogibaju, na gnjevni mu disaj nestaju sa zemlje. 
Rika lavlja, urlik leopardov krše se k'o zubi u lavića. 
Lav ugiba jer mu nesta plijena, rasuli se mladi lavičini. 
Tajna riječ se meni objavila, šapat njen je uho moje čulo. 
Noću, kada snovi duh obuzmu i san dubok kad na ljude pada, 
strah i trepet mene su svladali, kosti moje žestoko se stresle. 
Dah mi neki preko lica prođe, digoše se dlake na mom tijelu. 
Stajao je netko - lica mu ne poznah - ali likom bješe pred očima mojim. Posvuda tišina; uto začuh šapat: 
'Zar je smrtnik koji pred Bogom pravedan? Zar je čovjek čist pred svojim Stvoriteljem? 
Ni slugama svojim više ne vjeruje, i anđele svoje za grijeh okrivljuje - 
kako ne bi onda goste stanova glinenih kojima je temelj u prahu zemaljskom. Gle, kao moljce njih sveudilj satiru: 
od jutra do mraka u prah pretvore, nestaju zasvagda - nitko i ne vidi. 
Iščupan je kolčić njihova šatora, pogibaju skoro, mudrost ne spoznavši.' 
