Propovjednik.
1.
Misli Propovjednika, Davidova sina, kralja u Jeruzalemu. 
Ispraznost nad ispraznošću, veli Propovjednik, ispraznost nad ispraznošću, sve je ispraznost! 
Kakva je korist čovjeku od svega truda njegova kojim se trudi pod suncem? 
Jedan naraštaj odlazi, drugi dolazi, a zemlja uvijek ostaje. 
Sunce izlazi, sunce zalazi i onda hiti svojem mjestu odakle izlazi. 
Vjetar puše na jug i okreće se na sjever, kovitla sad ovamo sad onamo i vraća se u novom vrtlogu. 
Sve rijeke teku u more i more se ne prepunja; odakle teku rijeke, onamo se vraćaju da ponovo počnu svoj tok. 
Sve je mučno. Nitko ne može reći da se oči nisu do sita nagledale i uši dovoljno naslušale. 
Što je bilo, opet će biti, i što se činilo, opet će se činiti, i nema ništa novo pod suncem. 
Ima li išta o čemu bi se moglo reći: “Gle, ovo je novo!” Sve je već davno prije nas postojalo. 
Samo, od prošlosti ne ostade ni spomena, kao što ni u budućnosti neće biti sjećanja na ono što će poslije doći. 
Ja, Propovjednik, bijah kralj nad Izraelom u Jeruzalemu. 
I trudih se da mudrošću istražim i dokučim sve što biva pod nebom; o, kako mučnu zadaću zadade Bog sinovima ljudskim. 
Vidjeh sve što se čini pod suncem: kakve li ispraznosti i puste tlapnje! 
Što je krivo, ne može se ispraviti; čega nema, izbrojiti se ne može. 
Rekoh onda sam sebi: “Gle, stekao sam veću mudrost nego bilo tko od mojih prethodnika u Jeruzalemu. Duh moj sabrao je golemu mudrost i znanje.” 
Mudrost pomnjivo proučih, a tako i glupost i ludost, ali sam spoznao da je to pusta tlapnja. 
Mnogo mudrosti - mnogo jada; što više znanja, to više boli. 
